Her, tenkte jeg. Se, i sofaen her! Vidunderlig, ikke sant? Kom, barn.
Er det ikke fint? Le litt!
USKYLD OG PANIKK
-Utmerket. -Pass på håret. Der, ja.
-Er vi ikke ferdige, da? -Med jentene, iallfall.
-Så flinke dere har vært! -Det er smørbrød på kjøkkenet.
Skal vi ikke ha far og mor i sofakroken?
-Litt fram, du kommer så langt ned. -Jeg får gjøre meg liten.
Snakk litt. Marianne, kan du rette blikket... Sånn!
Se ut som dere liker hverandre. Smil litt. Stille! Det er bra.
-Takk! Nå er jeg ferdig. -Ta noen portretter mens vi snakker.
Jeg pleier å begynne med standard- spørsmål for å komme over nervøsiteten.
-Jeg er ikke så nervøs. -Desto bedre.
-Beskriv dere selv i noen få ord. -Ja, det er ikke lett.
En blir lett misforstått. Det lyder som skryt hvis jeg sier intelligent,-
-ungdommelig, framgangsrik, velbalansert, sexy...
En mann med verdensamvittighet, dannet, belest, strålende selskapsmann.
Jeg er kameratslig selv mot de som er dårligere stilt. Sporty...
Jeg er en god familiefar og sønn, jeg har ingen gjeld og betaler skatt.
Jeg respekterer regjeringen uansett hva den gjør. Jeg elsker kongehuset.
Jeg er utmeldt av statskirken. Flere detaljer? Jeg er en storartet elsker.
Du, da, Marianne? Hva sier du?
Hva skal jeg si? Jeg er gift med Johan og har to døtre.
-Jeg kan ikke finne på noe annet... -Jo da, tenk etter.
-Jeg syns Johan er svært hyggelig. -Det var snilt.
-Vi har vært gift i ti år. -Vi har nettopp forlenget kontrakten.
Jeg har ikke samme oppfatning av min egen fortreffelighet som Johan,-
-men jeg er glad jeg får leve det livet jeg lever. Det er et godt liv.
-Hva skal jeg si nå, da? -Hun har flott figur.
Du tuller, du. Jeg prøver å ta spørsmålet alvorlig.
Jeg har to døtre...
-Og så litt fakta. Alder? -Jeg er 42, men det kan ingen tro.
-Jeg er 35. -Begge kommer fra et borgerlig miljø.
-Johans far er lege. -Og mor er mor, i imponerende grad.
Far er jurist. Det var forutbestemt at jeg også skulle bli advokat.
Jeg er yngst i en søskenflokk på sju. Mor styrte og stelte i et stort hus.
Vi trives godt med foreldrene våre. Vi omgås mye.
Det har aldri vært noen egentlige konflikter.
Fortell litt om yrkene deres.
Jeg er noe så rart som dosent ved psykoteknisk institutt.
Jeg har spesialisert meg på familierett. Det er mest skilsmisser.
-Men det interessante med jobben er... -Sitt sånn. Ta et bilde nå.
Bra! Fint!
-Så rart det føles... -Det går over. Hvordan møttes dere?
Det får Johan fortelle. Det var ikke kjærlighet ved første blikk.
Vi hadde stor omgangskrets begge to og møttes i ulike tilstelninger.
Vi har politisk aktive i flere år og spilte i studentteater.
Vi var ikke interessert i hverandre. Marianne syntes jeg var hoven.
Johan hadde et omtalt forhold til en slagersanger. Han var ufordragelig.
Marianne var 19 og gift med en dust som mest av alt var en pappagutt.
Han var svært snill og jeg var forelsket. Jeg ble gravid svært raskt.
-Men hvordan hadde det seg at... -Det ble oss? Det var Mariannes idé.
Barnet døde etter fødselen. Vi skiltes med en viss lettelse.
Johan var nettopp blitt oppsagt av sangerinnen.
Vi var litt pjuskete og ensomme. Jeg foreslo at vi skulle slå oss sammen.
Vi var ikke forelsket, men vi var lei oss.
Vi trivdes veldig godt sammen. Og vi ble veldig flittige studenter.
Vi flyttet sammen. Vi trodde våre mødre skulle bli sjokkerte,-
-men de fortrakk ikke en mine. De ble faktisk gode venner.
Vi ble godtatt som et par, og etter et halvt år giftet vi oss.
-Da var vi faktisk forelsket. -Veldig forelsket.
Vi ble nærmest sett på som det ideelle ekteparet.
-Ingen komplikasjoner? -Vi har ingen materielle bekymringer.
Vi har et godt forhold til slekt og venner.
-Vi har gode jobber, og vi er friske. -Osv., osv., i nesten upassende grad.
Trygghet, orden, trivsel, lojalitet.
Det er nesten uanstendig lykkelig.
Vi har våre motsetninger, men stort sett kommer vi overens.
-Krangler dere aldri? -Jo, Marianne, så.
-Johan har problemer med å bli sint. -Det høres vidunderlig ut, alt sammen.
I går sa noen at selve problemløsheten også er et problem.
Et liv som vårt har sine farlige sider.
"Farlige sider"? Hva mener du da?
Jeg syns jeg har rett til å tenke på meg selv og blåse i andre.
Jeg blir dårlig av de nye frelseevangelistene.
Jeg er uenig med Johan.
-Jeg tror på medmenneskelighet. -Kan du utdype det?
Hvis alle mennesker fra barnsben av lærte å bry seg om hverandre...
-...ville verden sett annerledes ut. -Sitt stille. Se inn i kamera. Takk.
Jeg må ut på kjøkkenet, ellers skulker kanskje jentene tannlegebesøket.
Ha det.
-Ærlig talt er det ikke så enkelt. -Nei, det er sant... Hvordan da?
Før trodde vi at ingenting kunne skje. Nå vet vi at hva som helst kan skje.
Er du redd for framtiden?
Tenkte jeg etter, ville jeg blitt lam- slått. Derfor tenker jeg ikke etter.
Jeg liker de game møblene våre, de gir meg en skjør illusjon av trygghet.
Jeg liker Bachs "Matteuspasjonen".
Den gir meg forestillinger om fromhet og tilhørighet.
Jeg er avhengig av å omgås familiene våre.
Det minner meg om min barndoms opplevelse av å være beskyttet.
Jeg liker Mariannes tale om medmenneskelighet.
Det er bra for samvittigheten, som er for opptatt med andre ting.
En må ha en viss teknikk for å være fornøyd med livet sitt.
En må faktisk øve seg ganske mye for ikke å henge seg opp i ting.
Jeg beundrer mest de menneskene som tar livet som en spøk.
Jeg har ikke nok humor. Dette blir vel ikke med i magasinet?
Nei, det er nok litt for avansert for våre kvinnelige lesere.
-Hva skal vi snakke om nå da? -Jeg har masse spørsmål.
Da kan jeg kanskje ta noen telefoner først?
-Beklager forsinkelsen. Hvor er Johan? -Han måtte ta en viktig telefon.
-Vi får vel more oss som best vi kan. -Vi har ikke møttes siden skoletiden.
-Nei. Ser du ofte noen fra den tiden? -Nei, det gjør jeg ikke.
Så fint at du og Johan har det så godt sammen. Dere er virkelig lykkelige.
Alt dere sier, lyder så utrolig fint. Noen må få ha det perfekt.
Jeg vet ikke om det er perfekt, men vi har det bra. Vi er lykkelige.
Kan du gi en definisjon på ordet "lykke"?
-Nei, må jeg virkelig det? -Det er et dameblad, så det må du.
Hvis jeg sier noe om lykke, ler Johan av meg. Finn på noe selv.
-Ikke prøv å vri deg unna. -Lykke er vel å være fornøyd.
Jeg savner ikke noe. Jeg ønsker at det alltid skal være slik.
Hva sier du om troskap? Hjelp meg å få litt kjøtt på beinet.
Johan er så søt, men det blir ikke sagt så mye når han er her.
-Troskap mellom mann og kvinne. -Hva skal man si om det, da?
I arbeidet ditt må du jo ha møtt...
Jeg tror ikke at troskap kan eksistere som annet enn en selvfølge,-
-men det kan jo ikke være en tvang. En kan aldri love troskap.
Enten er man trofast, eller så er man det ikke.
Jeg er trofast fordi jeg liker det.
Men jeg vet ikke hvordan framtiden ser ut.
-Har du alltid vært trofast? -Nå blir det litt for personlig.
Unnskyld. Jeg har bare et siste spørsmål.
Hva sier du om kjærligheten? Det inngår i serien at en sier noe om det.
-Hvis jeg ikke vil, da? -Da må jeg finne på noe selv.
Ingen har fortalt meg hva kjærligheten er.
Jeg er ikke sikker på at det er nødvendig å vite det.
Vil du ha en utfyllende beskrivelse, les det Paulus har skrevet i Bibelen.
Korinterbrevet. Så vakkert.
Den eneste feilen med beskrivelsen hans, er at den forflater oss.
Hvis det er kjærlighet, er den så sjelden at knapt noen har opplevd den.
Men som opplesning under bryllup-
-er det avsnittet svært virkningsfullt.
Jeg syns det er nok at man er snill og øm mot den man lever sammen med.
Humor, kameratskap og toleranse.
Måtelige ambisjoner for hverandre. Da er det ikke så nøye med kjærlighet.
-Hvorfor blir du så opprørt? -I mitt yrke møter jeg ofte...
...folk som bukker under for enorme krav til følelsesprestasjoner.
-Jeg skulle ønske... -Hva skulle du ønske?
Jeg har ikke helt oversikt over det, derfor vil jeg ikke snakke om det.
Jeg skulle ønske vi ikke ble tvunget til å spille roller vi ikke vil ha.
At vi kunne ta det litt enklere og mykere med hverandre.
-Syns ikke du også det? -At livet ble litt mer romantisk.
Det mente jeg faktisk ikke, snarere tvert imot.
Der ser du hvor lite flink jeg er til å uttrykke meg.
Vi bør kanskje snakke om noe mer konkret isteden. Mat og barn.
Ja, vi svevde kanskje litt.
Hvordan takler du hjem, barn, jobb og alt sammen?
Hør her: "Marianne har folkeviseblå øyne som nesten lyser innenfra."
"Når jeg spør hvordan hun takler både hjem og jobb, smiler hun"-
-"og svarer litt unnvikende at det går bra, at Johan og hun samarbeider."
"Det er snakk som enighet sier hun da Johan setter seg ned i sofaen."
"Han legger armen beskyttende rundt henne, og hun smyger seg inntil ham."
Her kommer det beste! "Når jeg forlater dem, virker de glade for"-
-"at de kan være alene. To mennesker som har modnet sammen i ekteskapet."
"Sterke, lykkelige, livsglade, og som setter kjærligheten først."
-Vi angret nesten straks. -Jeg ville sende inn en klage.
Hvorfor står det ikke noe om mine øyne?
-Ser du ikke et gåtefullt lys i dem? -Mer et mørke. Ganske sexy.
-Katarina er så begeistret for deg. -Vil du rømme med meg?
Han trenger omveksling etter ti år. Han har aldri hatt noen sidesprang.
-Er du sikker på det? -Jeg har bestemt meg for å tro ham.
-Der hører du! -Johan lyver sikkert bedre enn deg.
-Jeg har ingen fantasi, trist nok. -Folk uten fantasi lyver bedre.
Peter pryder sine redegjørelser med for mange detaljer. Jeg blir nesten rørt.
Jeg leste og forsto faktisk artikkelen din i "Teknisk tidsskrift".
Det var faktisk Katarina som skrev den.
Jeg var i Tyskland. De ville ha en artikkel på timen, så hun skrev den.
-Hvorfor står det at den er din? -Det er ikke kvinneundertrykkelse.
-Vi jobber alltid sammen. -Misunnelsesverdig.
Det ville du ikke sagt om du visste hvordan vi har det. Det er for jævlig.
-Skål, Katarina. -Skål.
Det gjør vel ikke noe at jeg sier sånt når vi er hos Johan og Marianne?
-Hva er det, Katarina? -Ingenting. Peter er så klønete.
Ordet var "klønete". Jeg setter min ære i å være klønete og fantasifull.
Merkelig. Men ifølge Katarina er jeg egentlig en ryggradsløs geléklump.
-Skal vi ikke prøve å hygge oss? -Jo. Vi må ikke glemme...
Nå kommer takketalen. Med henvisning til den nyss absolverte artikkelen-
-at vi så og si er på besøk under et lykkelig tak-
-der det gjelder å ikke sette noen emosjonelle flekker.
Skål og takk for maten. Jeg misunner deg kanskje ikke din huslige lykke,-
-men din genialitet innen matlagingskunsten...
Jeg skulle ønske Katarina kunne legge seg til noe slikt.
-Hun er flinkere enn meg. -Peter tror at jeg forgifter maten.
-Det er en stående vits hos oss. -Det forsto dere vel?
Det er så og si en skjem vits.
Skal vi trekke inn i salongen og drikke kaffe?
-Hva skal jeg gjøre nå, Johan? -Jentene rydder av og vasker opp.
-Vil du ha en sigar? -Nei takk, jeg har sluttet å røyke.
Han ble så sur at jeg ba ham begynne. Nå røyker han ikke, for å terge mer.
Jeg kan ikke slutte. Jeg blir rynkete og dør av kreft, men det får så være.
Har du hodepinetabletter? Jeg har så vondt i hodet.
Jeg blir med, så kan guttene utveksle erfaringer i ro og mak.
-Skal vi ta et parti sjakk? -Ja, hvorfor ikke?
Hvilken hånd?
Jeg ville bare komme bort litt.
Jeg holdt på å bli litt beruset, og da blir jeg alltid så irritabel.
Stakkars Peter ser ut som en skremt rotte.
Han begynner å snakke kansellispråk og virre med øynene.
-Skal du ikke legge deg på sengen? -Nei, det er så stille og godt her.
Du er snill, Marianne.
-Har dere det vanskelig nå? -Ja, det kan man si.
-Bør dere ikke leve atskilt en stund? -Tvert imot!
Vi skal reise utenlands på en lang forretningsreise.
Hele vår velferd er bygd på at vi holder sammen. Firmaet i Italia også.
Det er alle de nye syntetiske materialene som må testes.
Mønstre og farger må endres. Peter er genial i sin analyse.
Vi har ganske enkelt ikke råd til å bli separert.
-Dere kan være kolleger. -Vi har prøvd det. Men vet du hva?
Peter sier at han blir impotent med andre kvinner.
Jeg tror faktisk at han sier sannheten.
Han blir fra seg hvis jeg trekker meg vekk fra ham.
For all del. Jeg liker å ligge med ham, så sant jeg har en annen også.
-Har du ikke det nå, da? -Nei, Jan har avsluttet det.
-Han gjorde i det minste det? -Han kunne ikke leve et dobbeltliv.
Jeg kan visst ikke gjøre annet enn å leve et dobbeltliv.
Nå har døren slått virkelig igjen til vårt private lille helvete.
Iblant hater jeg Peter så inderlig. Jeg kunne drept ham under tortur.
Når jeg ikke får sove, tenker jeg på de verste måter å ta livet av ham på.
-Fins det ingen utvei, da? -Jeg kan ikke se noen.
-Har du snakket med Peter? -Du er virkelig rørende.
-Hva sa han, da? -At jeg kan gjøre hva faen jeg vil.
Han er bare interessert i hvor mye vi kan fornedre hverandre-
-i vår "avhumaniseringsprosess".
-Kanskje han bør oppsøke lege. -Han gikk i analyse, men han sluttet.
Psykiateren var en idiot.
Kanskje du skal rømme en stund.
En morgen da jeg våknet, var sengen tom. Vet du hvor han var?
Han sto ute i takrennen i åttende etasje og så på gaten.
Han sa at han bare tenkte på hvem han var. Jeg måtte bønnfalle ham.
Til slutt sa jeg at jeg ønsket at han skulle dø, men da kom han inn.
Å nei, så lett skulle jeg ikke få det.
Dere hadde det bra en gang i tiden.
Midt oppe i alt sammen kan jeg kjenne en slags håpløs ømhet for ham.
Jeg syns jeg forstår den angsten og tomhetsfølelsen...
...avskyen og skrekken.
Jeg tror han vet noe om meg også som ingen andre vet om.
Han pleier å si at jeg ser ut som en kvinne, men er en mann.
Kanskje han har rett. Nå føler jeg meg mye bedre. Skal vi gå inn?
Egentlig er det helt forbannet gripende...ekteskapet deres.
Johan og Marianne. Det er så rørende at en blir helt på gråten.
En vil stikke en nål i den vakre ballongen deres.
-Ville du det? -Skål for dere.
-Har dere vært gift i ti år? -Vi feiret nettopp tiårsjubileum.
-Ingen lik i skapet? -Det kan man ikke vite.
-Både Johan og jeg liker å rydde. -Det er kanskje det vi har slurvet med.
Ryddingen! Men nå skal det bli andre boller.
Jeg avtaler tid hos Marianne, så ordner hun skilsmissen vår.
Det er synd at han angrer når han blir edru igjen.
Da begynner kalkulatoren å rasle, og den sier dette:
"Jeg går med på skilsmisse hvis hun avstår fra pengene i Sveits."
Da sier jeg: "Det er jo mine penger."
Da sier Peter: "Det er jeg som har mangfoldiggjort dem. Ta fabrikken."
Da sier jeg: "Hyggelig å gi meg en fabrikk i Italia"-
-"med stigende arbeidskostnader." Da sier Peter:
"Du kan ta alt i Sverige. Leiligheten, sommerstedet, båt, bil og aksjer."
Da sier jeg: "Hyggelig å la meg få alle skatteobjektene."
Beklager at jeg opptar vårt hyggelige samvær med trivialiteter,-
-men når Peter snakker om å gjøre opp, vet jeg hvor mye han har drukket.
Det er det jeg har sagt hele tiden. Katarina er forretningsmann.
Med lik betoning på begge ordene: forretnings-mann.
Dessuten er hun en genial kunstner.
Hun har en intelligens på... jeg vet ikke hva. Hun er pen også.
En praktkarakter i praktforpakning.
Hvordan jeg har kommet mellom beina på dette perfeksjonsmonsteret er en gåte.
Nå drar vi hjem. Dette kan umulig være morsomt for Johan og Marianne.
De har små røde silkebånd rundt magen-
-og små sløyfer på ryggen, akkurat som marsipangrisene i barndommen.
Det er svært nyttig for deres moral-
-å få innsyn i helvetes nederste krets.
August Strindberg...
Han sa at sted: "Jeg lurer på om det fins noe mer uhyggelig"-
-"enn en mann og en hustru som hater hverandre."
Hva sier dere? Er barnetortur verre?
Ja, men hva faen...? Katarina og jeg er ikke annet enn to små barn.
Innerst inne er hun en liten pike som sitter og gråter-
-fordi hun har falt og slått seg og ingen har kommet og trøstet henne.
Og jeg sitter i det andre hjørnet og gråter-
-fordi Katarina ikke kan elske meg.
Til tross for at jeg er slem mot henne.
Én ting kan en være glad for: Det kan ikke finnes noe verre enn dette.
Vi er nok modne for skilsmisse.
Forutsatt at du tar fornuften fangen-
-og at vi samtidig i hverandres og noen vitners nærvær-
-skriver under alle papirer så den ene ikke kan sette fast den andre.
-Vi ringer deg til uken. -Vi har en utmerket forretningsadvokat.
Han kan hjelpe dere med det økonomiske.
Selv om vi kom overens i de sakene, vil du aldri gi slipp på meg.
Tror du at du er så jævlig uunnværlig, min beste Katarina?
Når kom du på de tankene? Fortell meg det. Fortell oss det.
Du tvinger meg til å ligge med deg, siden du ikke får det til med andre.
Ditt behov for dårlig samvittighet er grenseløst.
Nå som det er slutt med Jan, har du vel fått litt panikk?
Nå har du bare gamle Peter som bryr seg om deg og har tålmodighet nok.
Tror du at du er alene? Det var jo rørende.
Tror du at jeg ikke har noen andre? Vet du hva, Peter?
Tilgi at jeg blir litt direkte, men Peter utfordrer sannheten-
-og kan trenge noen opplysninger.
Jeg skal fortelle deg en ting. Du byr meg sånn imot.
Jeg mener fysisk. Jeg kunne kjøpt et nummer hvor som helst...
-...for å skylle deg ut av mitt kjønn. -"Så går en dag i fra vår tid"...
..."og kommer ikke mer. Nok en natt med Herrens fred senkes til jorden."
-Din jævla, forbannede...! -"Men du forblir den du var"...
..."O, Herre, full av nåde. Og våre netter, våre dager"...
..."du tegner i ditt råd." Hva som nå kan menes med det.
Håper det ikke blir flekker på teppet. Jeg vet ikke hva likør...
Du får vel skrive en regning. Jo, gjør det!
Kan du være snill å helle i en kopp kaffe til meg?
Jeg er ganske beruset.
Du må tilgi oss. Vi pleier ikke oppføre oss slik,-
-men dere er jo de beste vennene våre.
Dere er de eneste vennene vi har.
Tilgi meg. Tilgi oss.
Ring etter en drosje, så kan jeg ta med meg min sviresøster hjem-
-der vi kan avslutte scenen vår.
Finalen pleier ikke passe seg for publikum.
-Hvor mye er klokken? -Ti over tolv.
Det ble litt vel festlig mot slutten.
-Tror du en kan leve sammen hele livet? -For en håpløst arvet konvensjon.
En skulle hatt avtaler som løp fra år til år og som en kunne si opp.
-Skulle vi også hatt det? -Vi er unntaket som bekrefter regelen.
-Vil vårt ekteskap vare livet ut? -For et underlig spørsmål.
Sørger du ikke over at du aldri får ligge med andre? Det gjør jeg iblant.
-Det er et teoretisk savn. -Mon tro om det er noe galt med meg?
Siden jeg ikke har slike fantasier. Jeg er fornøyd.
Nå vet jeg hvorfor Katarina og Peter har et helvete med hverandre.
De snakker ikke samme språk. De må oversette for å forstå hva de mener.
-Jeg tror det er enklere enn det. -Vi forstår hverandre straks.
-Det er fordi vi snakker samme språk. -Det er pengene.
Snakker man samme språk og stoler på hverandre, er penger uviktige.
-Du og språkene mine. -Jeg ser det i jobben hele tiden.
Iblant er det som om mann og hustru har rikssamtaler med ødelagt telefon.
Iblant høres de ut som to programmerte båndspillere.
Iblant er det bare en stor interplanetarisk stillhet.
Tenk om vi hadde ungene i barnehage og jobbet skift på en fabrikk.
Snakker man samme språk, spiller det ingen rolle hvor man befinner seg.
Det er romantikk.
Tror du at vi ville hatt det dårligere hvis vi levde slik?
Ja.
-At vi ville hatt det dårligere? -Ja, uansett språk.
Er det ikke like stor fare for fremmedgjøring og ensomhet i vårt liv?
En tung og kjedelig jobb medfører større påkjenninger.
Du er dummere enn jeg trodde. Dessuten er det du som er romantisk.
Vi får vel se... Jeg vet ikke hva. Vet du det?
-Du bare tøyser med meg. -Ja. Er ikke du sulten?
Ville det ikke vært godt med et smørbrød med leverpostei og en øl?
Det ville vært deilig!
Johan? Jeg må snakke med deg om noe.
-Ikke se så forskrekket ut. -Det høres truende ut. Hva er det?
-Jeg er gravid. -Det benektet du for tre uker siden.
Hva skal vi gjøre, da? Jeg vil at vi skal diskutere saken.
Det får du bestemme. Det er du som får ansvaret, plagene og gleden.
-Er det deg likegyldig? -Nei.
-Hva ønsker du, da? Svar ærlig. -Det er vel ikke så lett å si.
-Hva var din første impuls? -Jeg får aldri noen første impuls.
-Vil du ha et barn til? -Jeg har ingenting å innvende.
-Du er ikke særlig entusiastisk. -Si hvordan du vil ha det, da!
-Jeg spurte deg. -Når slurvet vi til den ungen?
-Har du ikke tatt pillene dine? -Jeg glemte dem på turen.
-Hvorfor sa du ikke noe? -Jeg trodde ikke at det gjorde noe.
-Ville du ha et barn til? -Jeg vet ikke.
Jeg tenkte at hvis det blir et barn nå, er det meningen at vi skal ha et.
Og du skal være en moderne yrkeskvinne som syns familieplanlegging er viktig!
-Jeg er enig i at det er litt rart. -Da har vel du bestemt deg.
-Jeg trodde du skulle bli litt glad. -Jeg er ganske glad.
-Du har ikke vært kvalm engang. -Jeg har aldri følt meg så bra.
Mødrene våre kommer til å bli svært entusiastiske. Døtrene våre, da?
En dumhet til eller fra vil ikke spille noen rolle. De vil tilgi oss.
Det skal bli ganske hyggelig med et barn til.
Du er så fryktelig søt når du blir litt tykk rundt magen.
-Hva er det nå, da? -Ingenting.
-Ellers ville du vel ikke gråte. -Jeg sier jo at det ikke er noe.
Vet du egentlig selv hvordan du vil ha det?
Er det ikke egentlig slik at vi ikke vil ha flere barn?
Vi tenker med gru på amming, barneskrik,-
-å stå opp midt på natten og hele sirkuset. Det ligger bak oss.
Jeg har så dårlig samvittighet.
Først går jeg her og lengter etter barn, leker med tanken og gleder meg.
Så når det er et faktum, angrer jeg meg som bare det. Det er helt sprøtt.
Det er mitt fjerde barn. Et døde og et tar jeg livet av.
Det gjelder å være praktisk. Hva er det ellers spørsmål om?
Det er et spørsmål om kjærlighet.
Er du ikke litt vel overspent nå? Kan du forklare det litt nærmere.
Det kan jeg ikke siden det er en følelse.
Det er som om jeg ikke opplevde meg selv, deg og barna som virkelige.
-Men dette med barnet er virkelig. -En kan se det helt omvendt også.
Vi står der med all vår fattige bekvemmelighet og feighet og skjemmes.
Ingen ømhet har vi og ingen kjærlighet eller glede.
Vi kan ta imot barnet. Jeg tror jeg gjorde rett da jeg gledet meg.
Jeg tror det var en riktig følelse. Nå ville jeg vært moden for et barn.
-Du snakker som om du har tatt abort. -Det har jeg jo allerede.
En kan ikke dømme seg selv for tankene sine.
Dette er alvor, Johan. Det er avgjørende for hele framtiden vår.
Tenk om vi gjør noe ugjenkallelig hvis vi ikke forstår at det er alvor.
Hva er dette for latterlige ubegripe- lige krav? Det er rene overtroen.
Du forstår ikke hva jeg sier. Vi prøver bare å stikke av.
Vi prøver å unngå avgjørende og dramatiske avgjørelser. Det er sunt.
-Du ser ikke glad ut du heller. -Denne samtalen gjør meg dårlig.
Johan?
Kan vi ikke glede oss over og like dette barnet selv om det er et uhell?
Jeg har sagt at det ville vært koselig. Det er du som har komplisert saken.
-Skal vi bestemme oss, da? -Hva da?
At vi skal beholde barnet.
-Da sier vi det, da. -Jeg føler meg ganske lettet.
Det er ikke rart at man både vil og ikke vil.
Det er vel snarere en regel.
Egentlig handlet det ikke om barnet, men om deg og meg.
Hei, du.
Hei...
-Hvordan føles det? -Jeg er litt kvalm.
-Var det ubehagelig. -Ikke så veldig. Kan du ta ned denne?
-Du får dra hjem senest i overmorgen. -Jeg skal sove masse.
Vi kan dra til landet en uke. Jeg kan ta meg fri fra den tiende.
Moren din tar seg gjerne av jentene, så ingenting hindrer oss.
Det ville kanskje være godt.
Jeg spiste middag med Gunnar og Sven. Sture blir nok ambassadør i Pretoria.
Den utnevnelsen gjør nok kål på Ainas hovmod.
Tenk at hun ikke får spille bridge med prinsesse Christina på fredager.
-Når får de vite det? -Når som helst.
-Har du ringt avbud til Egermans? -Det har jeg glemt.
-Jeg skal gjøre det. -Har du snakket med foreldrene våre?
Jeg sa at du var innlagt til en utskrapning.
-Hva sa mor? -Hun kan være her når som helst.
-Det er det verste. -Jeg kan ringe og be henne vente.
Nei, da blir det bare enda verre.
-Har du vondt? -Det er bare litt ømt.
Jeg tenkte vi kunne snakke om sommerhuset hvis du orker.
-Det orker jeg. -Vi bør bygge en veranda, blåmalt.
-Skal vi ikke male hele huset? -Jo, og vi må legge om taket.
Har vi råd til det? Vi kan snakke med Gustav om det.
Ja, jeg skal snakke med Gustav.
Johan. Kan du holde rundt meg?
Er det bra sånn? Så bra.
Johan. Jeg angrer så forferdelig.
-Det er helt vanvittig... -Du føler deg bedre i morgen.
-Hva har jeg gjort? -Du kan ikke tenke sånn.
Om noen uker har du glemt alt.
-Tror du det? -Ja, det er jeg overbevist om.
Johan...
Jeg vet ikke hvordan jeg skal komme over dette.
-Bør du ikke prøve å sove litt nå? -Jo...
Jeg må faktisk gå nå også, forstår du.
Ta vare på deg selv.
-Ha det bra. Hils jentene. -Sov nå.
Hvis moren din kommer, så sier jeg til sykepleierne at du sover.
Du kan vel ringe henne da, så hun ikke kommer hit helt unødvendig.
-Du er snill. -Det er bra at du syns det.
-Vi skal ha det fint på landet. -Vi skal spise godt og sove...
...se på tv og ikke tenke.
-Så kan vi holde om hverandre. -Sov godt.
-Du. Ikke glem å ringe Egermans. -Nei, det skal jeg ikke glemme.
Dere har sett "Uskyld og panikk", første del av "Scener fra et ekteskap".
Mens dere ser på vakre Fårö, skal jeg fortelle hvem som har gjort hva.
Skuespillere: Liv Ullmann, Erland Josephson, Bibi Andersson,-
-Jan Malmsjö, Anita Wall, Rosanna Mariano og Lena Bergman.
Fotograf: Sven Nykvist. Assistent: Lars Karlsson. Klær: Inger Pehrsson.
Rekvisita: Gunilla Hagberg. Masker: Cecilia Drott.
Lyd og miksing: Owe Svensson. Hans assistent: Arne Carlsson.
Klipp: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Øvrige medhjelpere: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg,-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson og Siri Werkelin.
Produksjonsleder: Lars-Owe Carlberg. Laboratoriet heter Filmteknik-
-der Nils Melander har gjort lyssettingen på Eastman Color.
Det hele er produsert av av Cinematograph på Fårö i 1973.